František Čermák  
Obecná a spisovná čeština: Poměr, funkce a metodologie

In Spisovnost a nespisovnost dnes, Sb. prací Ped. fakulty MU v Brně, sv. 133, ř. jaz. a lit.   č. 27 (Sb. příspěvků z mezinár. konference Spisovnost a nespisovnost v souč.   jaz. a lit. komunikaci, Šlapanice u Brna 17.-19. 1. 1995), ed. R. Šrámek,    Brno 1996, 14-18

0   Úvod

    Sociologická situace češtiny je nesnadná z mnoha ohledů, především metodologických, ale i absence nového výzkumu. Mluví se občas o purismu, novodobém brusičství (srov. i Thomas), přehnané a přitom arbitrární preskripci, téměř se však nemluví o hranicích jednoho útvaru vymezeného proti druhému a kritériích takového vymezování, ani komunikativně o skutečné škále funkcí jednotlivých částí dnešní češtiny. Odmítneme-li názor, že u české komunity jde o diglosii a tedy jazyky dva, kterými by byla čeština spisovná a obecná, musíme pak domyslet i opačné východisko, podle kterého je tu sice funkčně mnohovrstevnatá, ale jediná čeština a pak ovšem i odmítnout implikovaný názor mnohých, že zde ta jedině správná, plnohodnotná, popř. krásná je jen její spisovná varianta. Připustit tento názor by znamenalo mj. připustit, že většina Čechů - přes masové působení školy, veřejných komunikačních medií a kodifikační snahy - je jaksi nepoučitelná a zřejmě psychologicky defektní, protože si pro svou každodenní komunikaci a její typické funkce nepochopitelně vybírá tu variantu nesprávnou, neplnohodnotnou, nehlídanou a zřejmě ani nikoliv krásnou či elitářskou. Asi jen sotva tu jde o odlišné hodnotové škály u různých lidí, jde tu - byť především, ne však nijak výlučně v Čechách - o praxi většiny českých mluvčích: přisuzovat jim, že úmyslně a vesele dělají chyby a užívají cosi ošklivého, je absurdní. Naproti tomu je těžké najít člověka, který by mluvil přes své veškeré úsilí výlučně spisovně a ani profesionálním bohemistům to často jaksi nejde; stálo by za to si je nahrát, jak mluví zvláště doma. 

    Osobní zkušenost, která zdaleka není jen moje, mi říká, že jsem se narodil do obecné češtiny a že ta je mou mateřštinou a že škola se s lepším či horším úsilím až od šesti let snaží věci hodnotově obrátit a vštípit, že vše to předchozí bylo špatné a až ona přichází s tím správným a musí přeučovat. Není proto divu, že většina Čechů vnímá pak spisovnou češtinu jako cosi umělého, naučeného, popř. vnuceného, ale také hlídaného s káravým prstem v pozadí, že ta a ta koncovka zní správně jinak a ono slovo se přece píše jinak; vyvolává se v nich absurdní nejistota a dojem, jakoby neuměli správně česky. Vzniká tak umělá, pseudokulturní hodnotová situace, kdy prestižní standard je jaksi stále ne plně dosažitelný - navíc ho kodifikátoři nepříjemně často a příliš svrchovaně mění svými pravidly - a  existující nejistota je pak i vděčným polem pro časté zvedání onoho káravého prstu. Přitom se nijak nespěchá s ujištěním, že právě ten původní a skutečně rodný jazyk uživatelů je ten prvotně správný a že ten přece každý ovládá bezchybně. Není to situace zdravá, zvláště dnes, kdy novou svobodu člověk zažívá důsledně i v jazykovém směru: nevím, kolik lidí dnes chce, aby se jim diktovalo, nedůstojně v dospělém věku vytýkalo, že to či ono (ještě/už) neumějí, bralo se jim to, co považují oni za své a správné či dokonce je někdo i nutil - jako v případě nešťastných nových pravopisných pravidel - aby se něco učili v dospělosti znova, někdy i vícekrát. Absurdní na diskusi o ještě absurdnějších pravopisných pravidlech je právě to, že právě ministr školství rozhodoval o tom, co má platit implicite i pro dospělé, tedy neškoláky.

1   Funkce a komunikace 

    Připomeňme si také běžnou a bizarní situaci diskomunikace, nazíranou očima cizince, který se naučí česky z učebnice doma, ale běžnému hovoru na ulici či v hospodě u nás už nerozumí, protože v jeho učebnici potřebné nebylo: to potřebné byla především znalost obecné češtiny. Dodejme ovšem, že tuto znalost jinak než z přímého styku zatím získat nelze, že přestože je obecná čeština primární a většinová každodenní komunikační varieta (kterou nelze kodifikovat), předmětem zájmu profesionálních institucí se bohužel nestala, že nemáme ani její gramatiku, slovník, morfologii či fonologii na úrovni toho, co se nabízí pro češtinu spisovnou. Nevím, co vše je kdo z těchto realit ochotný dedukovat, minimálním závěrem je však jistě oficiální nezájem a mám-li soudit podle nevraživých postojů F. Daneše v loňském článku v Lidových novinách, pak i neochota se jimi zabývat. Jsem dalek toho, abych znevažoval péči o kulturu spisovného jazyka, jsem však proti tomu, aby se pozornost věnovala kultuře a ovšem výzkumu a poznání výlučně spisovného jazyka, a ne zároveň jazyka obecného a jeho standardu a kultury, stejně jako dialektů aj. Přes proklamovanou výlučnost spisovné češtiny a zájmu o ni to aspoň lexikografům nedalo a obecné češtině se jaksi kradmo a soudě podle názvu Slovník spisovného jazyka českého téměř schizofrenicky přesto věnovali, takže dnes je tento slovník přes svůj název zároveň i největším slovníkem češtiny nespisovné (jakkoliv, soudě podle formulace z úvodu k SSJČ, s. X, kde se přiznává, že se části obecné češtiny užívalo už tehdy celonárodně, se maskují nejasně mj. i zkratkou "hovorový" !). Proč tedy situaci de facto zčásti už existující nerevidovat a nepopsat poprvé a s vědomím cíle konečně češtinu celou, a to jako škálu?

    Ve snaze dobrat se aspoň základních objektivních a realistických východisek, podívejme se na situaci češtiny geograficky a funkčně. Soudě podle nářečních map - protože jiné podklady k dispozici nejsou - zaujímají české dialekty zhruba 2/3 území pokrytého češtinou (dialektologové mně laskavě opraví) a všem těmto mluvčím, byť s rozdíly, je společná jako lingua franca obecná čeština; lze ji však nalézt i porůznu na Moravě, kam proniká stále více. Není to tedy varieta z tohoto objektivního hlediska nijak menšinová a zanedbáváníhodná. 

    Podíváme-li se dále na češtinu prizmatem Jakobsonových šesti komunikativních funkcí, je prvním dojmem dojem vzájemného prolínání a nesnadného rozlišení obou variet, spisovné a nespisovné, zvl. obecné. Přesto lze při bližším pohledu aspoň odhadem a s důrazem na primárnost, nikoliv výlučnost užití, se pokusit aspoň o takovýto obrázek: 
   tři funkce, expresívní, konativní a fatickou, lze celkem snadno vztáhnout primárně k češtině obecné, 
   zbylé tři, tj. funkci referenční, poetickou a metajazykovou, pak zřejmě zároveň jak k češtině spisovné, tak obecné; dominantní, resp. výlučné postavení tu však spisovná čeština nemá podle mého názoru v žádné z nich. Navíc tu je přítomná, zvláště ve všední komunikaci, všudypřítomná a málo zkoumaná pragmatická funkce či složka evaluativní, hodnotící, korelovaná velmi výrazně také s mluvou nespisovnou, obecnou. Spisovně jaksi nejde, jakkoliv je to běžné a často potřebné, dost dobře a adekvátně sdělit druhému, že je padlej na hlavu či že je vůl apod. Tento obrázek, který je ovšem třeba zpřesnit, popř. korigovat důkladným výzkumem, se pak na pozadí pražské lingvistické tradice, akcentující aspekty funkční, vyjímá dost rozpačitě, uvážíme-li opět, co vše se tu zanedbalo ve snaze o výlučnost zájmu o spisovnou češtinu.

    Z hlediska distribuce jazykových prostředků většina prvních dílčích popisů, pokud jsou k dispozici, shodně konstatuje, že hlavní rozdíly mezi spisovným a nespisovným lze najít především ve fonologii, morfologii a ovšem slovníku. Necháme-li stranou nedokonalý a už přece jen starší, výše zmiňovaný popis obecného slovníku v SSJČ, pak je právě ve slovníku naše hlavní deskriptivní manko. Na rozdíl od publikovaných prací především o morfologii obecné češtiny, které dávají celkem slušnou představu o kvantitativní situaci ve smyslu absolutním (méně už relativním, frekvenčním), nemáme v oblasti slovníku ani základní představu, s kolika lexémy lze počítat. A přitom paradoxně je po dokončení českého frazeologického slovníku poměrně jasno právě zde: většina českých frazémů je nespisovných či společných; čistě spisovných, knižních či dokonce básnických je velmi málo.

    A zde také, ve frazeologii a jejím popisu hlavních jazykových stereotypů, se metodologicky ukazuje, že dosavadní většinové chápání rozdílu mezi spisovným a nespisovným nevyhovuje: nejen že tu hledat nějaké ostré hranice nelze, protože žádné zřejmě nejsou, ale ani prosté konstatování, že obě variety vykazují výrazné splývání a prolínání, není nejvhodnější. Přestože je ve frazeologickém slovníku pro případy splývání užito označení neutrální, je entitativně zřejmé, že jde o prostředky pro obě variety společné. V tomto smyslu pak obecně ve slovníku většina indeklinabilií jako základní spojky, předložky atd., ale stejně tak neutrální formy většiny autosémantik patří do obou variet. Celkový úhel pohledu je tak tudíž třeba pootočit, protože je funkčně nezdůvodnitelné, že by formy jako ale, a, i, tedy, před, proti, stůl, stolem, dělat, dělal, dobrým, jarního atd. měly patřit jen do spisovné češtiny a nikoliv zároveň i češtiny obecné, popř. i dialektů. Obhajovat přístup k těmto a velmi mnoha dalším tvarům jako k výlučně spisovným by mj. vedlo jak k nutnému závěru, že Češi ve své mluvě vykazují rekordní stupeň střídání kódů (code-switching), tak tomu, že už i předškolní dítě mluví vlastně většinou spisovně, protože těchto forem a slov je zřejmá většina. V tomto světle se pak i dosavadní kodifikace jeví jako problematická a metodologicky pochybná, protože uvedeným a podobným tvarům přiznává výlučně platnost spisovnou a s tím nelze souhlasit. A pak také, snad nechtěně, vzniká i nesmyslný dojem, že tady čeština končí a vše ostatní padá pod stůl, resp. dál už nic není.  

    Jakkoliv je ve slovníku oblastí, které si revizi zaslouží, více, je možné v rámci tohoto příspěvku připomenout už jen dvě, problém či oblast univerbizace a terminologie. Vedle aspektu, se kterým se setkáváme už u frazeologie, t.j. jazykové oblasti rozříznuté či roztržené do podoblasti spisovné a obecněčeské se všemi důsledky, mají obě leccos společného i funkčně. U té první, univerbizace, spisovné příručky popisují, co se dá, méně už však přiznávají, že to je ta menší část i to, že primární a většinový zdroj produktů univerbizace spisovný není a že jde o plynulé jediné pole nesmyslně hranicí spisovnosti štěpené opět na dvě, s pozorností věnovanou opět menšině. Takto se lze dočíst, že spisovné jsou univerbizace jako pravák, zubař či školák, zatímco dopravák, srdcař či cirkusák jsou nepochopitelně obecné, jakkoliv jsou těm prvním třem zcela analogické; další tisíce obecněčeských univerbizací však už nikde evidovány nejsou. Nemá cenu tu poukazovat na absenci logiky, ta při arbitrárním rozhodování bez výzkumu a revize kritérií přichází vždycky zkrátka: problém je v kritériích hranice spisovnosti a v jejich nefunkční strnulosti a rigoróznosti. 

   I obdobná oblast terminologie vykazuje stejný problém ve své rozštěpenosti na oficiální, často příliš mnohaslovnou a těžkopádnou vlastní spisovnou terminologii a vždy kratší a o to životnější odborný slang, mezi kterými kromě nekodifikovanosti druhé části žádný principiální rozdíl není. Povšimněme si, že tím, že čeština zde tento sporný předěl vede a dělá tak obsahem slova slang vlastně termíny, dává tomuto slovu i podstatně jiný význam než v řadě jiných jazyků. Skutečné výrazivo průměrného instalatéra se bez výrazů jako mufna, francouzák či fitink neobejde (ten poslední je snad už uznán i za spisovný); polysémní a příliš široké nátrubek či návlačka vhodným ekvivalentem pro mufnu většinou není a s výrazem rovná část ke spojování trubek se u něj jen vyvolává pobavení nad věcí neznalým a neobratným laikem, což v našem širším případě lze jistě vztáhnout i na terminologa, dodejme "spisovného" terminologa. Je zřejmé, že jak u univerbizace, tak i u takto nepřiznané extenze terminologie máme co dělat se silnou potřebou jazykové ekonomie, která neefektivní jazykové těžkopádnosti odmítá, ať jsou spisovné, popř. i nespisovné. Význam a rozsah zmíněných oblastí a tendencí přitom není radno bagatelizovat.

2 Oblasti, principy a metodologie

    Má-li se vztah spisovného a obecného, resp. nespisovného vyrovnat a uspokojivě vyřešit, je třeba se zabývat nejen řešením výše zmíněných a dalších konkrétních jazykových oblasti, ale především řešením vůči nim širších rámcových aspektů. Lze sem pak řadit především jevy, principy a aspekty jazykové variantnosti, vágnosti, sterotypnosti, ekonomie a evaluativnosti.

    Poznání a studium jazykové variantnosti přímo souvisí s poznáním jejího reálného, dokumentovaného úzu a funkce. Patří sem mnoho různých typů, a nejen ty, kterých si všímala dosavadní kodifikace. Zásadní důležitost tu má ovšem i řešení i zcela širokých otázek, jakou je např. životnost některých jevů, tak drahých spisovným gramatikům, jako je přechodník: Užívá se tu a tam (a bez korekčního zásahu často špatně) proto, že jsme se ho uměle ve škole museli naučit, i když jsme ho nezažili, nebo skutečně žije? O něm a mnoha dalších formách lze připomenout stále aktuální de Saussurovu poznámku o tom, že živé je v jazyce to, co je skutečně vyciťováno: Mýlil se v případě češtiny de Saussure, anebo jsme zde potichu přestali respektovat rozdíl diachronie a synchronie?

    Vágnost, popř. indeterminativnost stojící v protikladu k exaktnosti a projevující se často, byť ne nutně i jako implicitnost je samozřejmě dominantní v mluveném, zvl. obecném jazyce. Lze se však ptát, zda je naopak ve spisovném jazyce natolik malá a zda dosavadní většinová absence pozornosti této otázce není naopak mj. vyvolána optickým klamem jistoty a jasnosti kodifikované formy a úzu, které však zdaleka vždy nevágní nejsou. K aktuálním problémům tu patří mj. i studium hranic a povahy mluvené věty, která vypadá značně jinak než věta spisovná.

    O stereotypnosti, stojící v jen zdánlivém protikladu k originálnosti a individuálnosti, jsem se již zmínil u frazeologie. Nejenže sem však spadají i další věci, zvl. kontaktové formule a schemata, ale celou oblast je třeba začít nazírat jako plně funkční a pro některé funkce prioritní a nepostradatelnou. Povaha častých gramatických nepravidelností je v této souvislosti dobře známá.

    O jevu a silné tendenci jazykové ekonomie, která má opět mj. souvislost s implicitností a explicitností a která ani ve spisovném jazyce není neznámá, byla už řeč taky. Proč se vlastně bránit např. cestám mluveného jazyka, který se dokáže dlouhým nominálním konstrukcím účinně vyhýbat a provádí to i v oblasti neoficiální terminologie?

    Vzhledem k tomu, že všední mluvená komunikace je plná projevů evaluativnosti, kterou jen zčásti, popř. nepřímo a nedokonale pokrývají termíny emocionálnost a expresivita, je třeba i jejího zásadního studia. Její aspekty přitom zdaleka nejsou omezené na slovník a sémantiku, ale nesporně zasahují, ba vytvářejí zčásti i vlastní syntax, popř. i morfologii (ze slovních druhů zahrnují adjektiva, adverbia, substantiva i verba, ze synsémantik především partikule); už předběžný frekvenční pohled na mluvenou větu ohromí např. vysokým výskytem partikulí. Protože jde o studium znakových aspektů nedenotativních, po výtce subjektivní povahy, je zvláště zde vykonáno dosud málo. 

3 Závěry a možnosti

    Přestože nejsou nikterak okrajové, ponechme stranou metodologické aspekty sociolingvistické, mezi které bude dříve či později muset patřit především zásadní zamyšlení nad správností takové dosud praktikované (spisovné) normy, která je kodifikací ovlivňována a preskriptivně měněna na úkor úzu; v návaznosti na ně p'jde však v naší lingvistice i o opomíjené aspekty axiologické, což je kapitola sama pro sebe (srov. častou nevážnost obou variet z pohledu zastánců vždy opačné). S přihlédnutím k těmto aspektům bude nutné se tudíž mj. vyrovnat i s názory na nadřazenost jedné variety nad druhou, postavit se na stanovisko tolerantnosti a funkční alternativnosti obou navzájem (i uvnitř každé z nich) a přiznat si potřebu jejich vědomého sbližování (tu nesporně potvrzuje i vývoj a historie mj. pravopisných změn); jinak se spisovná čeština mluvnou nikdy nestane. Psychologicky to bude pro lingvisty znamenat nutný ústup, jakkoliv postupný, z dosavadní tradice preskriptivistické a příklon k deskriptivismu a s ním spojenému doporučování volby z alternativ namísto přikazování a sankcionování; cílem takového vývoje by mělo být dosažení rozumné psychologické jistoty v užívání spisovné češtiny, která dosud leckde chybí a která by byla srovnatelná s jistotou, kterou má mluvčí češtiny obecné. S důsledným respektováním pohledu funkčního jakožto obecného rámce pro aspekty lingvistické, bude nepochybně nutné se zabývat řešením těchto otázek, a přechodného pásma mezi obojím položením důrazu na následující principy a postupy. 

    Přijmeme-li jako hlavní východisko studium reprezentativního korpusového materiálu (jeho získání v případě autentického jazyka mluveného je však stále základní problém), pak by tu měla užitá metodologie vycházet především z frekvenčních a statistických zjištění, která snad aspoň v některých případech nabídnou vedle prosté kvantitativní škály a jejích stupňů i kategorizaci a škály kvalitativní. Takto zjišťované podklady a výsledky budou objektivněji než dosud nabízet spíše odpovědi typu "více-méně" než dosavadní a černobílé "ano-ne". Na základě takto zjištěných forem a jejich povahy může být pak možné i objektivněji stanovit funkční typy a odstupňování i funkční konkurenci jejich prostředků včetně stupně nepravidelnosti, která v češtině není snad ani tak charakteristická u individuálních forem jako existencí častých malých tříd. Někde, především v oblasti evaluativnosti, kterou lze zahrnout do pragmatiky, se však hotové nástroje a metodologické postupy dosud příliš nenabízejí.

Literatura

Biber D., 1988, Variation across speech and writing. Cambridge U. P. Cambridge
Čermák F., 1993, Základy lingvistické metodologie. Nástin hlavních principů     na pozadí obecné teorie vědy. Univerzita Karlova Praha (skriptum)
Čermák F., 1987, Relations od Spoken and Written Czech (With Special reference     to the Varying Degree of Acceptability of Spoken Elements in Written  Language). In Wiener Slawistischer Almanach, Band 20, 133-150
Čermák F., 1993, Spoken Czech. In Varieties of Czech. Studies in Czech  Sociolinguistics, ed. Eva Eckert. Rodopi Amsterdam 27-41
Daneš F., 1994, Jazykověda a jazykovědci, Lidové noviny 14.1.1994
Sgall P., Hronek J., 1992, Čeština bez příkras. H + H Praha
Sgall P., Hronek J., Stich A., Horecký J., 1992, Variation in Language. Code Switching in Czech as a Challenge for Sociolinguistics. Amsterdam Benjamins
Slovník spisovného jazyka českého I-IV. Academia Praha 1989 (reprint, =SSJČ)
Thomas G., 1991, Linguistic Purism. Longman London

Summary

Common and Literary Czech: Their Relationship, Functions and Methodology

An outline is given of the unnatural situation of the Czech language where, in comparison with the attention paid to the Literary Czech variety, the spoken variety of most of Czech speakers is rather neglected in research and looked down at. It seems that out of the six Jakobsonian communicative functions, three are realized primarily in the spoken Common Czech, while the ramaining three are shared by both varieties; there is none reserved exclusively for the Literary Czech. The unsatisfactory and methologically questionable practice of drawing the boundary between both varieties is exemplified in idiomatics, univerbization and terminology. To solve the situation, it is suggested that a methodological research and subsequent approach is needed to such areas as language variation, vagueness, stereotypes and expression of evaluation. This, in turn, suggests that also sociological, psychological, axiological and functional aspects must be used as a general framework. The only realistic answers to many problems involved here, however, must be sought in a large-scale computer corpus of Czech.