PROTI: Hledání tajemného důstojenství
 „A co vy, vzali byste si příjmení svého partnera, partnerky?“ Moje cesta za nepřechýleným příjmením, dosud neuzavřená, začala právě touto otázkou. Moje kamarádka Američanka ji jednoho večera položila mně, kamarádce ze Skotska, z  Polska, svému českému příteli a známým, kteří nějakou dobu strávili v  zahraničí. Do té doby jsem si nikdy plně neuvědomila, že ani tady v  Praze, v sídelním městě kultury, která ženám automaticky připisuje příjmení otce nebo manžela s koncovkou –ová, pro mě nemusí být odpověď samozřejmá. Nebo že svým neuvědoměním, ať to tuším nebo ne, cosi vyjadřuji. 
Že bych si k samozřejmé byrokratické banalitě tohoto úkonu mohla najít smysluplný vztah, pro mě bylo malým (pozdním) prozřením. Na feministické literární kritice mi učarovalo, že vzdělání, literatura a slovo pro ni nebyly výcvikem za účelem lepší orientace v  elitní alabastrové věži, upevňováním hodnot, které jsou dobré proto, že jsme je zdědili, ale že jí jde o to citlivě problematizovat spojitosti se světem, s bolestmi a nevábností utlačovaných, být pákou, která intervenuje, kde zděděné hodnoty selhávají. A právě o hodnoty v  tomto sporu jde. 
Tak se na jedné straně argumentuje čistě funkční povahou koncovky „-ová“, na straně druhé nedotknutelností „tajemného důstojenství jazyka“, slovy Václava Jamka. Náš náhled na vlastní jména stejně schizofrenně osciluje mezi jedinečností a zaměnitelností. Na straně jedné dívka, která krasopisně kreslí jméno svého milého do písku, či knihy informující rodiče, jak nejlépe pojmenovat novorozeně. Na straně druhé odpověď jednoho z Martinů, Tomášů, Janů a Ondřejů v  řadách mých přátel, který kdysi na otázku, zda by pojmenoval sám sebe jinak, kdyby mohl, odvětil: „Copak to není jedno?“ 
Lingvisté argumentují, že nepřechýlené jméno nepasuje do normativní nosné kostry jazyka a snaha je z  ní vypáčit je zlovolná, humpolácká a škodí kráse jazyka. Jako překladatelka si k  omezením daným češtinou na sebe beru i úsilí volit genderově co možná neutrální výrazy (a výčitky svědomí tam, kde rezignuji) a používat zahraniční ženská jména v  nepřechýleném tvaru. Mám tedy zkušenost s disciplínou, kterou tento požadavek vytváří. Je možná. Konsensus nad tím, že vyrábět v  českém kontextu Angeliny Joliové je úsměvné, je ve shodě s  tím už celkem široký. 
Na stejném základě se tvrdí, že přirozený vývoj směřuje k  paušálnímu nepřechylování. Odpůrci nafukují tento argument do absurdních scénářů, v nichž se český jazyk hroutí nakrátko poté, co Pek vyhrála Nobelovu cenu (autorem dopisu preventivně Milan Šediv). Osobně se zdráhám předjímat, kam vývoj povede. Jméno Olga Pek pro mě existuje v teď a tady, s  vědomím, že jednoho dne dost možná bude dobově příznakovou poznámkou pod čarou. Na užití nepřechýleného příjmení neuplatňuji donucovací prostředky, nanejvýš o něj slušně prosím, odpor respektuji, přecházím. Do zahraničí píši s  úlevou, že moje volba dočasně nikoho nezajímá, bez hlodavého pocitu, že budu souzena jako neautentický člověk, který snadno podléhá laciné exotice a prázdnému aktivismu. 
Ovšemže je tato zkouška výsledkem mé volby. Nevnucuji ji jiným, přestože je spjatá s  přesvědčením, že způsob regulace rodinných vztahů, jehož je přechylování pevnou součástí, je úzce omezený, nevyhovující a zatížený historickou nespravedlností. Počty žen, které chtějí upozornit na totéž, mě však těší. Měl by stát dát ženám šanci podobné gesto, podobnou volbu učinit? Naprosto. Poškodilo by to jazyk či kulturu? Sotva. (I takový problém, jako je problém nesklonnosti, lze elegantně vyřešit například tak, jak to svým jménem udělala Magdaléna Šipka.) Hlavní potíž s  přechylováním spočívá v tom, že v  očích zákona se nepřechýlené jméno zatím stále ještě ospravedlňuje sňatkem – cizí národností mužovou či vlastní – nebo pohybem v  zahraničním prostředí. Bez záminky v  podobě muže se žena při žádosti o změnu příjmení ocitá na tenkém ledě. Jako by zákon mimoděk přiznával, že to, co mu překáží, je feministický aspekt gesta – nepřechýlené jméno má v  češtině trochu smůlu, že namísto genderové neutrality evokuje maskulinitu. Zákon se brání nejen jazykovému zmatení, ale i symbolické uzurpaci mužských privilegií. Žena jako by nesměla být původkyní svého sebeurčení. 
„Peková“ jsem bývala vždy, když mě bylo třeba srovnat zpět „do latě“. Pek je způsob, jak se konfrontovat sama se sebou, tvůrčí průzkum, zvýznamnění jazykového pole. „Vyslovuji-li tato slova, pak mám ovšem před očima porodní proces – ale také ty, kdo ve společnosti, z níž nevylučuji ani sebe, tyto oči odvracejí před čímsi dosud nepojmenovatelným, jež již o sobě dává vědět, a kdo tak činí právě proto, že pracuje-li se k porodu, děje se tak vždy v podobě nepodoby, beztvarou, němou, infantilní a hrozivou formou nestvůrnosti“ – tak líčí Derrida nástup nové myšlenky. Nepřechýlené jméno pokládá otázku, jaký je vztah „tajemného důstojenství jazyka“ k fungování společnosti. To je ten hlavní důvod, proč zatím ještě některé dráždí. 
Olga Pek