PRO: Za právo žen na flexi

S otázkou přechylování v češtině, zejména pak u příjmení, se člověk v poslední době setkává čím dál častěji. Vzrušené diskuse na internetu i u piva potvrzují, že pro leckoho je toto téma velmi kontroverzní, a nemusí to být zrovna lingvista, překladatel či redaktor (buďtež zde tato označení vnímána genericky!). Nepřechýlené tvary číhají na běžné čtenáře i posluchače nejen u cizích jmen typu Michelle Obama, ale stále častěji i v případě obvyklých českých příjmení typu Jana Novák Novotná, či dokonce Jana Nový Novotná; ani odborník mnohdy neví, co si s nimi počít. Jsem žena, lingvistka i překladatelka, dá se tedy oprávněně předpokládat, že mám s tímto fenoménem vlastní zkušenost a na jejím základě i vybudovaný postoj. Nuže tedy, zde je:
Nejprve je nutno říci, že můj názor prošel poměrně bouřlivým vývojem, také proto, že jako anglistka/bohemistka sedím tak trochu na dvou židlích. V počátcích vysokoškolského studia jsem se zprvu vehementně přikláněla k tomu, že prznit cizí jména českými koncovkami by snad mělo být i trestné. Ovšem hned s prvním větším překladem mi došlo, že idea zachovávat v českém textu cizí příjmení v nezměněné podobě funguje mnohem lépe v teorii než v praxi. Chce-li člověk trvat na nepřechýlené podobě, musí nevyhnutelně zasahovat do textu na rovině morfologické (používáním nesklonných slov), lexikální (nezbytným vkládáním vysvětlujících slov z důvodů srozumitelnosti) i syntaktické (viz známé příklady slovosledného rozlišení mezi subjektem a objektem). Čím více času jsem věnovala češtině, studijně na oboru korpusová lingvistika i pracovně při překladech a korekturách, tím víc jsem začala být přesvědčená, že není třeba měnit to, co funguje, že přechylování není nutné či naopak zbytečné zlo, ale zcela neutrální, legitimní a smysluplná součást mého rodného jazyka. O typologických rozdílech mezi jazyky a jejich důsledcích zde jistě netřeba dlouze polemizovat, dovolím si jen uvést několik pro mě klíčových argumentů.
Jazyk považuji, při troše nadsázky, za živý organismus se vším všudy: mění se, má své typické rysy, lze jej pozorovat a popisovat vzorce jeho „chování“. V rámci této metafory představují různé jazyky, např. mně nejbližší čeština a angličtina, jakési odlišné živočišné druhy, jež se sobě více či méně podobají. Stejně pošetilé jako chtít po rybě, aby začala lézt po stromech, by bylo snažit se nutit jeden jazyk, aby se začal chovat stejně jako jiný. Nepřechýlená příjmení nelze v češtině kvůli kolizi se sémantikou přiřadit k nejbližšímu (obvykle maskulinnímu) vzoru, stávají se proto ve své rigidní podobě nesklonnými. Vytvářet ve flektivním jazyce uměle nesklonná slova však znamená klást statické překážky do cesty jinak dynamickému systému. Na ryze praktické rovině to s sebou pak nese již zmíněnou nutnost přidávat do textu další a další slova (např. uvádět křestní jméno, titul paní či jiný určující výraz), což jde na úkor úspornosti a lehkosti vyjádření, čtivosti a mnohdy i srozumitelnosti textu. To vše se týká jak cizích, tak i českých nepřechýlených příjmení.
S často slýchaným argumentem, že v otázce ne/přechylování dochází k jakési diskriminaci žen, tak bezvýhradně souhlasím – ovšem míním tím diskriminaci morfologickou. Nevidím důvod, proč bychom měli ženská příjmení dobrovolně řadit po bok nesklonných slov, jako je kiwi nebo parte, a upírat jim tak právo na nejrůznější tvary, díky nimž mohou být přirozenou součástí fungujícího jazykového systému. Jistě existují příjmení, kdy je obecně přijatelným územ používat je v  nepřechýlené, nesklonné podobě, ty se však většinou týkají známých osobností, kdy jméno funguje především jako značka. Proto nad nesystémovostí tohoto přístupu nelze naříkat; navíc jak bylo řečeno výše, jazyk není pravoúhle jednoznačný útvar, kde vládne přístup buď–anebo a vše má své pevně dané místo, ale organismus s mnoha specifickými rysy a škálovitou povahou.
Někdy zaznívá z řad kritiků přechylování výtka, že cizí jména s přidanou koncovkou jsou tímto neoprávněně pozměňována a jsou tak méně srozumitelná či dohledatelná (ponechme nyní stranou specifické oblasti jako akademické texty, kde může mít zachování nepřechýlené podoby v  referencích svůj smysl). Kdybychom tento argument vzali do důsledků, pak bychom museli přestat skloňovat i cizí mužská jména, neboť k těm také takřka ve všech pádech s výjimkou nominativu přidáváme nepůvodní element a jméno tak upravujeme. Kupodivu se však za práva cizích mužských příjmení žádné demonstrace nekonají.
Samozřejmě, všechny výše zmíněné argumenty a názory lze bez námahy přebít jediným univerzálním (a trošku cinknutým) esem, a tím je osobní svoboda a možnost volby. Proč bychom měli vlastně někomu mluvit do toho, jak má vypadat jeho jméno? Nemýlím-li se, ponechat si úřední variantu příjmení nepřechýlenou mohou v Česku momentálně jen cizinky nebo ženy vdané za cizince; do toho, pod jakým jménem budou na veřejnosti vystupovat, však ženám nikdo mluvit nemůže. Kdo chce tedy své jméno používat v běžném životě v nepřechýlené podobě, jak je libo, ale vystavuje se nebezpečí, že ostatní uživatelé jazyka tento nestandardní krok nebudou respektovat, ne nutně z důvodu nesouhlasu, ale zkrátka jen proto, že nebudou vědět, jak s takovým slovem v textu zacházet (viz již zmíněný úsměvný příklad adjektivního příjmení typu Jana Nový Nováková, s Janou Nový/m/ou Novákovou?). Prosazovat si výjimku z přirozeného systému jazyka a tím chtít po ostatních, aby kvůli tomu na mnoha rovinách upravovali své vyjadřování, se mi z principu příčí. Myslím si, že zde by měla převážit jazyková přirozenost a obecně platný úzus nad individuálními preferencemi jednotlivce. A za sebe dodávám, že by mi přišlo líto ochudit se dobrovolně o flektivní dynamiku svého jména a nechat ho v textech zkamenět jako nesklonné. Ovšem pravda, ne každá má to štěstí, že její příjmení nekončí na –ová…

Lucie Chlumská